Kun én skabning har tilpasset sig
hvert eneste habitat på Jorden.
Den skabning er os.
Vi bruger stadig vores opfindsomhed
for at overleve i den vilde natur.
Langt fra byens lys, ansigt
til ansigt med den barske natur.
Det her er "Menneskets Planet".
På alle Jordens vilde steder har vi
taget naturens udfordring op.
Vi har skabt vores drømmes habitat.
Designet af os, til os.
Højdepunktet af menneskets
fantasi og opfindsomhed.
Her mener vi mennesker,
at vi har overherredømmet.
Vi fordriver den natur,
vi ikke vil have.
Åh nej!
Og importerer den, vi vil have.
Men naturens verden
er ikke let at kontrollere.
Kan vi virkelig overvinde naturen
i asfaltjunglen?
Og er det klogt at prøve?
BYER
OVERLEVELSE I ASFALTJUNGLEN
Dubai er den ultimative
moderne storby.
Ordentlig, funklende
og skinnende ren.
Et tempel for vores opfindsomhed
rejser sig i ørkenen.
Men der er en plage i luften.
Duer.
Tusindvis af dem sviner byen til,
og det kan Dubai ikke lide.
En mand kan hjælpe.
Araberne kalder ham Al Hurr.
Han hedder David Stead.
Han skal holde Dubai
fri for duer ved hjælp af falke.
En ældgammel, arabisk løsning
på et moderne, urbant problem.
Rovfugle er jagtfugle, og falken er
specialist i at jage fugle.
De lever af andre fugle.
Derfor er duerne mere bange for
falke end for nogen andre rovfugle.
Selv en due,
som aldrig har set en falk-
- har en genetisk indbygget frygt
for silhuetten af en falk.
Han arbejder for Dubais fineste
hoteller med vandrefalken Nimr.
Nimr er tre år gammel.
De er voksne, når de er et år.
Så den er en voksen falk,
men den har stadig meget at lære.
Den er nok
den mest arrogante i flokken.
Den er stædig og ved,
hvem der bestemmer.
Og det er bestemt ikke os.
Duerne ødelægger bygningerne.
Fuglemøg nedbryder krom og sten.
Og hver fugl kan producere
12 kg fuglemøg om året.
Men Davids mål er ikke
at dræbe eller fange dem.
Han håber at kunne skræmme
dem væk. Og Nimr elsker jagten.
Den er jo en vandrefalk,
det hurtigste væsen på himlen.
Den kan styrtdykke med 280 km/t.
Når den har jaget dem væk, skal den
lokkes tilbage, og det er svært.
Den er ekstremt nysgerrig,
og det er frustrerende-
- for jeg mister kontrollen over
den, når den ser noget spændende.
Men der er en sikker vej til et
Kylling til frokost.
Takket være David og Nimr
er Dubais hoteller fri for duer.
Ingen vil jo have deres dyre udsigt
ødelagt af fugleklatter.
Af og til må der moderne midler til
for at jage vilde dyr ud af byen.
Politibetjent Stan Schumaker
har en mission.
Han arbejder i Estes Park
i Colorado.
Hver dag patruljerer han
på et usædvanligt politi-køretøj.
En Segway scooter.
Han skal sørge for fred og ro
i gaderne.
Men her forstyrres freden
af noget stort og spidst.
Kronhjortene laver ravage i byen-
- helt fra juni
til begyndelsen af oktober.
Hver sommer invaderes byen
af kronhjorte.
Schumaker sørger for,
at folks dagligdag ikke forstyrres.
Det kan være svært på den årstid.
De ser rolige ud.
Men de vejer 300 kg, er tre meter
høje, og geviret er livsfarligt.
De er overalt i byen.
Dalen er fyldt med kronhjorte.
Der kan være
et sted mellem fem og 1.500 af dem.
Hinderne elsker byens græsplæner.
De lever her året rundt.
Vi har to golfbaner. Græsset
er golfgræs, og det elsker de.
Bukkene er kun på besøg,
men ikke for at spille golf.
Gutterne er tilbage i byen
af en eneste grund...
Der skal festes.
På denne årstid slås bukkene om
hinderne, og de kan være farlige.
Men byen har andre problemer.
Schumaker er også nødt til
at styre turisterne.
Mange turister ved ikke,
at dyrene er vilde.
Af en eller anden grund tror de,
at dyrene er tamme.
Man skal ikke drille
en sur kronhjort.
I det 21. århundredes Vilde Vesten-
- er sheriffens hvide hest
udskiftet med en kæmpe scooter.
De kan ikke lide Segwayen.
Måske er det bevægelsen-
- for jeg går ikke
som andre mennesker.
Jeg kommer hurtigere rundt,
og det kan de ikke lide.
I dag er en god dag for Schumaker.
Han har jaget ballademagerne
ud af byen.
Men ikke alle indtrængende i byerne
lader sig så let jage væk.
Nogle byer plages af dyr, som er
lige så snu og storbyvante som os.
Jaipur. En af Indiens
hurtigst voksende byer.
Her er røverier
og tyverier hverdagskost.
Shakuntla er sælger på markedet
og generes af bander.
Og det er ikke de lokale gutter.
De er ligeglade med andre.
De er meget aggressive.
Vi er bange for dem.
Hun må slås med dem hver dag.
Det er en frygtindgydende flok.
Makakaberne holder til
på hustagene.
Et bid af de her hjørnetænder
kan gøre stor skade.
Aberne angreb en dame.
Hun måtte på sygehuset.
Jeg ved ikke, om hun overlevede.
Livet er lettere for aberne i
asfaltjunglen end i den ægte.
De kan være smarte
og opfindsomme som os.
I Jaipurs templer og gader vrimler
det med lommer, man kan tømme.
Og deres yndlingssted
er madmarkedet.
Spørgsmålet er, om Shakuntlas bod
kan modstå aberne.
Angrebet anføres af bandelederen,
en alfahan.
Makakkerne arbejder hold,
mens de dukker sig og flygter.
De angriber fra alle sider.
De mindste afleder Shakuntla.
Og de modige hanner tager byttet.
Livet i Jaipurs gader er hårdt nok.
Og når fjenden er beskyttet
af guderne, er det håbløst.
Disse aber er hellige
for Abeguden Hanuman.
Hanuman er vores Gud.
Han er en Gud,
og de er Hans skabninger.
Han siger, at de skal spise.
Og så må jeg gå tomhændet hjem.
Aber kan være en plage
på markedet.
Men der raser en større krig
under gaderne i alle byer.
Nogle arter truer vores herredømme
over vores egen urbane verden.
Jeff og Junior holder vagt.
De er på jagt efter fjenden-
- i frontlinjen på Manhattan.
Jeg udrydder skadedyr om natten
i New York.
Om dagen tager de væggelus.
Vi tager rotter og kakerlakker.
- Hvornår kan vi starte der?
- Det ved jeg ikke.
De sagde ved midnat.
De har ikke lukket endnu.
Jeg fortæller folk, hvad jeg laver,
men jeg er diskret.
Folk må ikke tro, de spiser sammen
med rotter, men de er overalt.
Rotter kan også lide god mad,
men de lægger ikke drikkepenge.
De lægger afføring og sygdomme.
Ingen vil indrømme,
at byen har et rotteproblem.
Derfor arbejder de kun om natten.
Affald er et problem.
Folk smider affald på fortovet.
Der er kødsaft og kyllingeben
overalt. Det er et tag-selv-bord.
I nat sætter de fælder op
i Chinatown.
Hold da op.
- Går det?
- Det er endnu en af dem.
Endnu en.
Hvordan kan man efterlade
en restaurant sådan?
- Se lige her.
- Se alt det der.
Sushi, ris og nudler.
Rotter spiser alt,
fra chop suey til spisepindene.
Vi låser os ind om natten,
når der ikke er kunder.
Når restauranten er tom,
kommer rotterne.
Og når vi kommer en time senere,
fester de.
Der er en. Der...
Der, der, der, kan du se den?
Den går ned. Der, i hullet.
Den drak kaffe. Det sidste,
den har brug for, er kaffe.
Utroligt.
- Derfor spiser jeg ikke takeaway.
- Jo, du gør.
Vi går ned i kælderen.
Pas på, her er glat.
I kælderen venter mere rædsel.
Se oppe under loftet.
Det har jeg ikke set før. Der.
Kakerlakker.
Her skal professionelle folk til.
- Har du set kælderen?
- Hvad er der?
I de gamle bygningers rør kan
skadedyrene bevæge sig frit rundt.
Hvor ulækkert. Det drypper overalt.
Vi prøver at være stille, så vi kan
høre dem...
Hørte du det?
Lyden af små trippende fødder.
- De små klør.
- Ja. Herovre.
Se der, det løber lige ind i...
Jeg kan se køkkenet!
Det her er en livslang kamp.
Det er mindst én rotte
per person i New York.
Det er næsten ni millioner rotter.
Vi er ikke engang i nærheden af
at vinde kampen mod rotterne.
Jeg ved ikke,
hvordan man stopper dem.
De bruger alle midler
i kampen mod skadedyrene.
Det her er...
Hør. Alle menneskerne derude
aner ikke, hvad der sker her.
- De spiser her i morgen.
- "Halv pris hele dagen."
Ja... det forstår man godt.
Et døgn tjekker de,
hvor mange rotter, de har fanget.
Se her...
Fælderne virkede.
Den er sød.
Og klistermåtterne.
Den er ved at rådne.
Og giften.
- Se, hvor stor den er.
- Den er død.
Det ser ud, som om den har kæmpet.
Se tænderne.
- Hold da op.
- Hvad vejer den mon?
Jeg bliver træt i armen.
Det er for vildt.
Det her er bare endnu en nat
i kampen mod den evige fjende.
Vi kan fylde poser med døde dyr.
Jeg bruger en takeaway-pose,
så folk tror, at jeg har købt mad.
Og det bliver værre.
Der er andre bittesmå dyr,
som udnytter tætbefolkede byer.
De udnytter os
på meget tættere hold.
De nærmer sig
epidemiske proportioner.
De spiser ikke bare vores mad,
som rotter, de spiser af os.
Carol Anderson i London
har de uønskede gæster.
- Har du nogen bid for tiden?
- Mener du dem her?
Ja, de bid, du havde her.
Der er stadig røde prikker.
- Hvor er de på dit værelse?
- På siden af sengen.
- Det tror jeg også.
- De kravler op ad væggen.
Irriterende parasitter,
som kun kommer frem om natten.
Kom så, du skal i seng. Op med dig.
- Godnat. Sov godt. Lad ikke...
- ...væggelusene bide mig.
Det håber vi ikke, de gør.
Væggelus suger blod.
De tiltrækkes af kuldioxid,
varme og kropslugt.
De foretrækker rene, varme huse.
De lever udelukkende
af menneskeblod.
Mængden af dem
er faktisk ret skræmmende.
De løb op ad væggen, fyldt
med blod, så de havde lige spist.
Jeg vågnede og kiggede op.
Det var forfærdeligt.
Carol kontaktede en ekspert
i udryddelse af væggelus...
...labradoren Charlie,
assisteret af sin fører Adam.
Sofaen lader til at være
værst angrebet. Der er mange.
Charlies næse er 44 gange
mere følsom end vores.
Han kan opsnuse væggelusene.
Søg.
Hvis de er der,
har han lært at sætte sig.
Flot, Charlie.
Så behøver Adam ikke vide mere.
Mængden af væggelus stiger.
De rejser med os fra by til by.
Og de sætter sig i møbler
som Carols sofa.
Jeg hader dem, men jeg beundrer dem
også. De er utrolige.
Det gør dem endnu mere uhyggelige.
De er en hård modstander.
Men i Adams spray og Charlies næse
har insekterne mødt deres overmand.
Denne indtrængende er der ingen,
der vil bo sammen med.
I nogle dele af verden har folk
lært at udnytte skadedyrene.
Byen Fez i Marokko har, som Dubai,
et problemer med duer.
Men i stedet for at jage dem væk,
inviterer beboerne dem ind.
Nordine har bygget et hjem
til duerne på sit tag.
Heroppe må der kun være vilde duer.
De har alle sammen deres egen kurv.
De har det godt her.
Ellers ville de ikke komme tilbage.
Han gør det ikke kun
for duernes skyld.
Duemøg er vigtigt
for den lokale industri.
Nordines ven Tami er kommet
for at købe noget.
Jeg har noget her.
Se.
Det her er godt,
hvis du blander det med vand.
- Har du ikke mere end det?
- Nej.
Tami arbejder i garveriet. Fez er
centrum for Marokkos læderindustri.
Skindene her er kendte for at være
bløde. Hemmeligheden er duemøg.
Det er det vigtigste stadium
i processen.
Duemøg indeholder et enzym,
som æder proteinet i skindet-
- og gør det blødt.
Skindene ligger i blød i tre dage,
og Tami behandler dem med fødderne.
Det er nok
verdens mest ildelugtende job.
Når jeg kommer duemøget i,
lugter det lidt.
Men lidt efter
begynder det at stinke.
Men den pris betaler Tami gerne.
Duemøget gør skindet blødere,
end kemikalier ville gøre.
Hvis vi ikke bruger det-
- bliver skindet ikke lige så godt.
Takket være de vilde duer i Fez
opnår skindene en meget høj pris.
En anden meget anderledes by
arbejder også med skadedyrene.
Selv de mest usandsynlige arter kan
vise sig at være nyttige.
I Austin i Texas lever nu
1,5 millioner frihalede flagermus.
Og nu om dage er de meget velkomne.
For 20 år siden slog de sig ned
på denne bro i Austin-
- men beboerne ville have dem væk.
Mike er kaptajn på en flodbåd
og husker det udmærket.
Nu letter de hen over trætoppene
til højre. De er af sted.
Mange var bange for flagermusene,
fordi de frygtede rabies-
- eller et udbrud af andre sygdomme.
Så mange bad byrådet-
- om at finde en måde
at udrydde dem på.
Men flagermusene viste sig
at være nyttige.
Der er liv i Austin døgnet rundt
og derfor masser af lys.
Det tiltrækker insekter.
Og de er fastfood for flagermus.
Hver nat æder de
seks tons insekter.
Det bliver til 2.000 tons på et år.
Men de er ikke kun insektædere.
Kaptajn Mike besluttede
at tjene penge på dem.
Jeg begyndte at arrangere
flagermuse-ture.
Rygtet spredte sig, så nu sejler vi
hver dag fra marts til oktober.
De hjalp mig, så jeg elsker dem.
Se op under broen.
De kommer ud af revnerne.
Byen tjener ti millioner om året
på turister, der vil se flagermus.
Så flagermusene i delstatens
hovedstad er nu fredede.
Vi vil gerne bevare forbindelsen
til naturen.
Og det har vi måske altid villet.
I Indien tyer nogle mennesker til
ekstremer for at beskytte dyr.
Og det har de gjort i århundreder.
Shyam Sunder har reddet en gazelle
i udkanten af byen Rajasthan.
Moren er dræbt.
Og uden mælk dør ungen.
Så Shyam tager den med hjem.
I vores by elsker vi
at pleje dyrebørn.
Jeg har taget noget med hjem
til mor.
Så snart en gazelleunge
kommer ind i huset-
- er den medlem af familien.
De kalder den Arti.
Hjemkomsten fejres
med en plet af sandeltræ.
Velkommen, Arti!
Shyams kone Kyran har
taget sig af mange gazeller.
Gazelleungen er forældreløs.
Moren blev dræbt af en hund.
Familien tilhører den hinduistiske
sekt Bishnoi, som tilbeder naturen.
Shyam forsyner templet med mælk,
for her passes også forladte unger.
Bishnoi er Indiens
første miljøaktivister.
De har taget landsbytraditionerne
med ind i byerne.
De mener,
at gazeller er deres børn.
Derfor udviser Bishnoi-kvinder
stor hjælpsomhed.
De ammer de gazeller,
der ikke vil drikke af flaske.
- Vil du det?
- Ja, det skal jeg nok.
Selv for gazeller er brystet bedst.
Jeg må sørge for, at den får mælk.
Og den vil ikke have
den anden mælk.
Alle i vores trossamfund gør det.
Gazelleunger er meget hellige
for os.
Efter seks uger hos sin
nye familie, er Arti vænnet fra.
Den er sund og rask. Shyam kan
sætte den ud i naturen igen.
Det er altid svært at se et barn
forlade reden. Selv et gazellebarn.
Arti sættes ud i ørkenen og
genforenes med de andre gazeller.
Det kan måske virke
som en ubetydelig gestus.
Men alle os i byerne har brug
for naturen uden for bymurene.
For det er naturen,
der brødføder de sultne byboer.
Og asfaltjunglen får,
hvad asfaltjunglen har brug for.
Over tre milliarder mennesker
bor nu i byer.
For at brødføde dem-
- importerer vi tonsvis af
frisk mad og varer året rundt.
Vi har teknologi til at hente det,
vi vil have, tusinder af km væk.
Ferskner gror i Spanien, men de her
er importeret fra Sydamerika.
Vi spiser det, vi vil have,
når vi vil have det.
Vi behøver ikke at spise lokal
eller sæsonbestemt mad.
Og vi har en umættelig appetit.
Vi har aldrig udnyttet
naturen bedre.
Men vi er ikke helt så gode til
at tage konsekvenserne.
Et stort forbrug
skaber bjerge af affald.
Bare i Storbritannien skabes
100 millioner tons affald om året.
Og vi dumper det,
hvor det ikke ses.
Men nogle steder er det hjem
for uheldige mennesker.
I Mombasa i Kenya overlever folk
på de ting, andre kasserer.
For Ashe og hendes familie er
lossepladsen hjem og jagtmark.
De er vor tids jagere og samlere.
De har lært at overleve
i asfaltjunglens skyggeside.
Normalt, når jeg vågner-
- tager jeg ned på lossepladsen
for at finde ting.
Det handler om at samle ting-
- som flasker, dåse-
- poser og plastik.
Når vi har samlet nok-
- kommer folk og køber det af os.
Affaldsbilerne kommer også med mad.
Vi får linser, majs og bønner.
Når en lastbil kommer, gælder det
om at være først på pletten.
Ashes mand Ali går i gang.
Det her er virkelig et liv
på samfundets bund.
At finde mad til sine børn
blandt byens affald.
Mere end halvdelen af os
bor nu i byer.
Og vi bruger af naturens råvarer
som aldrig før.
Vi er uden tvivl Jordens mest
opfindsomme og magtfulde væsen.
Vi er så vellykkede, at vi udnytter
verden, som det passer os.
Men konsekvensen af vores glubske
livsstil er snart ude af kontrol.
Presser vi naturen
hen mod en krise?
I hvilken retning
skal vi fortsætte?
Nogle få mennesker lader til at
være på vej i den rigtige retning.
Udfordringen er at designe en by,
så den er i balance med naturen.
Det her er Masdar, en grøn by.
Den opføres i ørkenen i Abu Dhabi.
Arkitekten Norman Foster
har tegnet den.
Masdar er spændende.
For det er det eneste ægte
eksperiment på Jorden i øjeblikket.
Her vil man forsøge at skabe et
miljø, et lokalsamfund, en miniby-
- helt uden kuldioxid og affald.
Det er en vanskelig opgave
hvor som helst i verden.
Men det er det glade vanvid
at gøre forsøget i en ørken.
Masdar får sin energi fra solen.
Her spildes ikke
en eneste dråbe vand.
Her behøves ikke forurenende
benzindrevne biler.
Grundidéen med Masdar var at
arbejde med naturen og sollyset.
Planterne er ikke bare til pynt,
de skaber skygge.
Affaldet brændes,
og i den proces skaber vi energi.
Så vi starter med naturen-
- og bruger teknologi til
at samarbejde med naturen.
Det er en ædel ambition,
og den er opnåelig.
Men første udfordring-
- er at ændre vores sameksistens
med naturen i eksisterende byer.
Det her er markedet på Union Square
i New York.
Her sælges lokal frugt og grønt,
som er dyrket på byens tage.
Vil du smage vores honning?
Den er lokal.
Honning? Nej? Du er sød nok?
Honning?
Det vil du ikke fortryde.
Andrew Cotay er guruen
for højhus-biavl-
- og tredje generation af biavlere.
Indtil for nylig
var biavl forbudt i New York.
Det stoppede ikke Andrew.
Jeg blev aldrig taget, selv om
jeg fortalte åbent om mine bier.
Jeg sagde bare ikke, hvor de var.
Det bliver ti dollar.
Vil du have en pose?
Heldigvis ændrede byen mening.
Andrews håber at kunne
åbne folks øjne for bierne.
I dag står han på en tagterrasse på
Manhattan sammen med Vivien Wang.
Du får problemer med låget,
for der sidder bier indeni.
Blæs røg på dem.
Andrew er bikongen
inden for biavl i byen.
Jeg betragter mig selv som
"Honningtroldmandens" lærling.
- Hvad kan du se?
- Der er meget honning her.
Og det der ligner rå nektar.
En usædvanlig hobby for en advokat.
Mine venner morede sig, da
jeg sagde, at jeg ville have bier.
Men på den måde får man
god kontakt med naturen.
Alle har behov for sødme i livet.
Det er rart at vende blikket
mod himlen her i byen-
- væk fra trafikken, og tænke på
bierne, som summer over os.
Men det kan være svært
at være nybegynder.
Av! Jeg vidste ikke, at de kunne
stikke igennem hænderne.
De stikker også mig, så slip.
Der er nu næsten ti millioner bier
på tagene i New York.
I Queens er det en særlig dag
for biavleren Stefanos.
Han høster sin første honning
med hjælp fra Andrew.
- Den er helt perfekt.
- Ja. Se.
Lad os smage på honningen
for at være på den sikre side.
Det glæder jeg mig til at smage.
Hold da op.
Det smager som
karamelliseret solskin.
Det var kvalitetskontrollen.
Bier laver honning
og bestøver byens parker og haver.
Men først og fremmest bringer de
New Yorkerne i kontakt med naturen.
Mange har bier i byen,
fordi de vil kunne mærke naturen.
De bor i høje bygninger
og går på asfalt.
De kører i tog under jorden.
Med en bikube på taget
kommer de i kontakt med naturen.
De laver mad næsten uden
at sætte sig spor. Og det er flot.
Biavl i New York
redder ikke planeten.
Men det er et skridt
i den rigtige retning.
Der er ingen tvivl.
Hvis vi fortsat skal bo i byer-
- må vi holde op med
at drive rovdrift på naturen.
Det, vi foretager os hjemme og
på gaden, påvirker hele planeten.
Civilisationens fremtid kræver-
- at vi genopretter balancen
mellem naturen og asfaltjunglen.
Kan vi klare det?
Der er tegn rundt omkring i verden,
som giver os håb.
Vi er kloge nok til at tilpasse os
en verden i forandring.
Den ældgamle falkejagt beskytter
nu den moderne by Dubai.
Vi kan samarbejde med naturen
om at løse problemerne.
I Indien lærte vi figentræer
at skabe levende broer.
Og vi håndterer tømmer med
elefanter uden at ødelægge skoven.
Vi kan tænke som et samfund
og planlægge.
I Mali deler de fiskene i denne sø
en gang om året.
Når vi samarbejder,
kan vi udrette det mest utrolige.
Alle i lerbyen Djenné
samarbejder om at beskytte moskeen.
Vi har masser af sjæl og mod,
når vi møder modgang.
Hvis vi kombinerer vores evner
med vores fantasi-
- og vores største idéer...
...så må vores byer
kunne tilpasse og forandre sig.
Planetens skæbne ligger nu
i menneskets hænder.
Gennem tre år har vi filmet
mennesker over hele verden.
Alle var de udholdende,
snedige og opfindsomme.
Det var en stor udfordring
bare at holde trit med dem.
Både filmhold og udstyr
blev presset til det yderste.
Det tog hårdt på kameraerne
at filme på en aktiv vulkan i Java.
Filmholdet skulle filme
arbejdere i svovlminer.
Luften er farlig at indånde
for både mennesker og udstyr.
Jeg går ind og ser,
hvad gasmåleren viser.
Den viser 93 dele per million,
og stiger nu til 194.
Vi står i en svovlsky. Vi må ud.
Det er 40 gange højere,
end hvad der er sikkert.
Gassen er en svovlbrinteblanding,
som er stærkt ætsende.
Gasmasker beskyttede filmholdet,
men ikke kameraerne.
Kameraet advarer om, at signalet
ikke når båndet. Det er stoppet.
Svovlpartikler havde
sat sig på båndhovedet-
- og det krævede
åben hjertekirurgi.
Efter en rengøring
virkede kameraet igen.
Men deres problem er
intet mod svovlarbejdernes.
I Suluhavet ud for Borneo-
- filmede kameramanden
Simon Enderby fiskeren Sulbin.
Jag havde moderne udstyr.
Sulbin dykkede i underbukser
og svømmebriller af træ.
Vi var et bizart par.
Min scubadykning skulle passe til
med hans fridykning:
Flydeevne, svømning, søgen efter
fisk, og at han fangede en fisk.
Det hele skulle passe sammen.
På tredje forsøg faldt det hele
i hak, og vi var tilfredse.
Det var godt.
På Filippinerne filmede vi fiskere,
som jagede fisk ind i et stort net.
Her så vi,
at også fisk tilpasser sig.
Kameramanden Roger Munn
reddede uden at vide det en fisk.
Han kaldte den Nemo.
Nemo gemte sig i Rogers
dykkerudstyr, til kysten var klar.
Og så svømmede han hjem.
Vi filmede på steder, hvor folk
aldrig havde set et filmkamera.
I det nordlige Indien kiggede
børnene hele tiden ind i kameraet.
For at få gode billeder forsøgte
Mark Flowers at distrahere dem.
Jeg har aldrig sunget
i hele mit liv.
Til hans overraskelse
kendte børnene alle børnerimene.
- fra den fjerne mælkevej...
- ...ser en stjerne ned til mig.
når jeg blinker op til den
blinker den til mig igen
Bravo!
At filme i højderne betyder altid
store sikkerhedsforanstaltninger.
I Centralafrika blev det
endnu mere kompliceret.
Tim Fogg skulle filme Tete,
som samlede honning fra vilde bier.
Uheldigvis angreb
de rasende bier Tim.
Røg! Røg, hurtigt!
Jeg så en bi lige foran ansigtet.
Den var klar til at stikke mig.
Den stak gennem ansigtsmasken.
Og gennem handskerne.
Han fik 30 stik og indså, hvor
modig Tete var at samle honning.
Når man filmer folk og dyr,
kan man ikke forudse alt.
På Grønland skulle vi filme,
da inuitterne fangede en ishaj-
- som lever dybt nede i vandet.
Efter ti dage blev de glade-
- da de endelig mærkede,
at der var bid.
Det var spændende.
Linen gik 800 meter ned i vandet-
- og nu kunne vi mærke
ishajen for enden af den.
Dernede har vi
en ishaj på krogen. Håber vi.
Det er hullet til kameraet,
og det her er til ishajen.
Det viste sig,
at hullet var for lille-
- for deres fangst
var fire meter lang.
Den kan ikke komme gennem hullet.
Nej, vi må gøre det større.
Det er svært at koordinere en
helikopter med bevægelse på jorden.
I Australien skulle tre helikoptere
koordineres af Susan McMillan.
To blev fløjet af Ben Tapp
og hans kammerat Rankin-
- i en dans med døden
for at drive kvæg.
Det er en stor udfordring
med tre helikoptere. Det er ægte.
Man kan ikke tage det om.
Jeg må filme det, når det sker.
Det er farlige situationer-
- med tre helikoptere, motorcykler,
heste og kvæg i vild flugt.
Det har mest handlet om sikkerhed.
At arbejde på jorden er også
farligt, når det gælder kattedyr.
Vi ville filme, hvordan
Dorobostammen jagede løver væk.
Toby Strong tilbød
at gå med og filme-
- for at være med, hvor det skete.
Tanken om at efterlade bilen
og gå mod løverne til fods-
- går helt imod
al menneskelig fornuft.
Disse fyre er utrolige.
De har bue og pil.
Jeg har kun et kamera og
et objektivdæksel som beskyttelse.
Jeg har sommerfugle i maven.
Da løverne var lokaliseret,
gik Toby med for at se.
Vi gik over mod buskadset med
løver. Det kan mærkes i nakken.
Nakkehårene rejser sig.
Man kan mærke, at de kigger på en.
Men man føler sig levende.
Tag en gåtur på løveterritorium,
inden I går på arbejde.
Det giver nyt perspektiv.
Uden det gode samarbejde
med dem, vi har filmet-
- kunne vi ikke
have lavet denne serie.
Deres viden og overlevelsesevner
er relevante for os alle-
- på det, der mere og mere
bliver menneskets planet.